NAZISTERNA
En varning från historien
Fascismen föddes i Italien.
En allians mellan fascistregeringen i Rom och nazistregeringen i Berlin-
- verkade naturlig.
Men den 19 juli, 1943, hände det otänkbara. Rom bombades.
1943 var nästan 200 000 italienska soldater döda eller saknade.
Den italienska alliansen med Tyskland hade bara lett till elände.
Under de fyra krigsåren-
- blev halva Italien förstört-
- och alla förstod att kriget var förlorat.
Alla ansåg att Italien skulle dra sig ur-
- och att man inte skulle följa Mussolinis linje.
Den 24 juli, 1943, sammanträdde fascisternas storråd-
- och uttryckte bristen på förtroende för Benito Mussolinis ledarskap.
De röstade för att kungen skulle återfå kontrollen över krigsmakten.
Benito Mussolini var den förste fascistdiktatorn.
Hans framgång hade inspirerat Hitler och nazisterna-
- men nu hade italienarna fått nog av honom.
Kungen kallade Mussolini till ett möte den 25 juli, 1943.
Mussolini fick vet att han avsatts som Italiens premiärminister.
Han gick ut ur kungens hus tjugo över fem på eftermiddagen.
Så fort Mussolini kom ut greps han av italiensk polis-
- och fördes till fängelset.
Italienarna jublade.
De var fria från Mussolini och kunde gå över till den vinnande sidan.
Den nya regeringen kapitulerade, och i oktober 1943-
- förklarade den krig mot den tidigare bundsförvanten - Nazityskland.
Verkligen inte särskilt hedervärt.
Det är inte särskilt ädelt att förråda en vän eller allierad-
- men det händer.
Ibland är vi mer realistiska än tyskarna.
Därigenom är vi inte trogna den nuvarande ledaren, och så vidare.
Jag säger inte att det är ädelt, men det är vår natur.
Om italienarna kunde avsätta Mussolini 1943, när de såg-
- vartåt kriget var på väg, varför kunde tyskarna inte avsätta Hitler?
Varför stred tyskarna in i det sista?
Strid in i det sista
Den som ville få bort Hitler var tvungen att komma nära honom-
- och det var inte lätt.
Under största delen av kriget gömde sig Hitler i Varglyan-
- i det som då var Östpreussen.
Han skyddades av minfält, taggtråd och sin trogna SS-livvakt.
Samtal med militärledarna tog upp merparten av Hitlers tid i Varglyan-
- och långt in i kriget kunde Führern fortfarande styra folk omkring sig-
- genom styrkan i sin personlighet.
Jag respekterade honom då.
Han imponerade på mig och han höll mig på helspänn.
När jag var i närheten av honom var jag alltid på min vakt.
Hitler hade ett särskilt sinne för det.
Någon som nästan var redo att ta livet av sig-
- kunde han återuppliva så att han kände att han ville hålla fanan högt-
- och dö i strid. Mycket märkligt.
Generalstabsofficer Hitlers högkvarter 1945
Jag såg hur folk kom och sa till honom, "det går inte längre".
Han talade med dem nån timme och då var de beredda att försöka igen.
I slutet av '43 stod det dock klart att Tyskland höll på att förlora kriget.
I november 1942 hade nazisternas och deras Europaallierades område-
- nått sin kulmen.
Drygt ett år senare, i slutet av 1943-
- avancerade Sovjetstyrkor snabbt i öst.
De allierade avancerade genom Italien-
- och började samlas i Storbritannien inför D-dagen.
Men det var österut som tyskarna led störst nederlag.
Fyra miljoner tyska soldater hade en Sovjetstyrka-
- om drygt sex miljoner mot sig.
Hitler hade sagt att det skulle bli ett annorlunda krig - ett utrotningskrig.
Detta speciella krig var en anledning till att tyskarna stred in i det sista-
- för i Östeuropa ansåg nazisterna att de stred mot undermänniskor.
Ja, det fanns barn bland dem också.
Alla sköts utan nåd.
SS ingenjörsbataljon Östfronten
De sköt barnen inför kvinnorna-
- och sedan sköt de kvinnorna.
Det var sadistiskt. En del officerare tyckte om sadistiska saker.
De tyckte om när mödrarna och barnens skrek.
De gillade verkligen det. Jag ser dem inte som mänskliga.
Bakom de tyska linjerna gjorde partisaner motstånd mot nazisterna-
- och de avrättades utan vidare om man fick tag på dem.
Detta partisankrig gav nazisterna en ursäkt att döda vem de ville.
Tysk armésoldat 1938-1945
Plötsligt hörde jag två skottsalvor från en kpist komma från ett hus.
Jag trodde att det var partisaner.
Sedan såg jag att det var en underofficer-
- som hade skjutit två äldre ryssar som bodde i huset-
- helt utan anledning.
Jag frågade honom hur han kunde göra något sånt.
Han hade nog druckit för mycket, och han sa:
"En död ryss är en bra ryss."
Till skillnad från italienska styrkor begick de tyska styrkorna-
- oräkneliga grymheter i Östeuropa.
Denna massaker på polska fångar i Lublin genomfördes av SS i juli '44.
Men inte bara SS och dödspatrullerna begick grymheter.
Det var även många arméförband som var inblandade i grymheterna.
Detta utrotningskrig gjorde det svårare att göra sig av med Hitler-
- som var ytterst ansvarig för allt dödande.
Nästan alla i nazihierarkin, som t. ex. dessa distriktsledare-
- kände till och samtyckte till det brottsliga dödandet.
Det fanns ännu ett skäl till att det var svårt att konspirera mot Führern.
Från början av naziströrelsen hade Hitler uppmuntrat fiendskap-
- bland sina favoriter, ofta genom att ge två personer nästan samma jobb-
- medan han betraktade deras inre strider.
Resultatet var ett ledarskap där alla avskydde och misstrodde varandra.
Göring ogillade Speer, Ribbentrop, Goebbels och Bormann.
Goebbels ogillade Göring, Ribbentrop och Bormann.
Ribbentrop avskydde alla dessa ledare, och de avskydde honom.
Hela ledarskapet var splittrat av motvilja och misstänksamhet-
- och alla stred om Hitlers gunst.
Även militärens ledare hade gått med på att döda kommissarierna i öst-
- och många kände sig bundna vid sin ed till Führern.
Ett slag mot Hitler skulle alienera några av dessa militärledare.
En konspiration var endast möjlig i största hemlighet.
Till sist, nästan ett år efter att Mussolini hade störtats-
- tog en officerare tag i saken.
Den 20 juli 1944, i det mest berömda mordförsöket på Führern-
- försökte Claus von Stauffenberg döda Hitler.
Stauffenberg var den ende som sa, "jag är beredd att göra det".
Min uppfattning var att det endast kunde lyckas-
- om den som försökte döda honom tog livet av sig själv samtidigt.
Som palestinierna gör i Israel nu.
Självuppoffring, eller kamikaze.
Stauffenberg lämnade en bomb i sin portfölj i konferensrummet-
- i Varglyan, och skyndade sedan till Berlin.
12:42, den 20 juli 1944, exploderade bomben-
- medan Hitler briefades av militären.
Karl Boehm-Tettelbach satt på sitt kontor i närheten.
När jag kom till kontoret sa min kollega, "hörde du?"
Det var en högljudd smäll.
Fem minuter senare såg vi genom fönstret hur SS i stridsuniform-
- omringade vår kasern, och jag sa, "det var märkligt".
Bomben förstörde konferensrummet, men explosionskraften mildrades-
- av träväggarna, och Hitler kom undan med lättare skador.
Nu började jakten på alla som varit delaktiga i mordförsöket.
Men långt ifrån alla officerare stod bakom komplotten.
Det var ingen som frågade mig, för de visste att jag inte skulle bryta eden.
De visste att jag var trogen.
Ingen frågade mig för att jag tillhörde flygvapnet, och det var inte inblandat.
Vad hade du gjort om Stauffenberg hade frågat dig?
Jag hade sagt till honom att jag tänkte rapportera honom till Hitler.
Jag hade inget val. Om jag hade hållit tyst med det-
- hade jag hamnat i deras anteckningsbok och blivit skjuten.
Mina kamrater sköts. De vägrade tala.
Varken Stauffenberg, Mertz eller adjutant Haeften kunde tala.
De sköts omedelbart. De andra som jag jobbade med-
- dömdes till döden senare, men de avslöjade inte mitt namn.
Jag är skyldig dem mitt liv.
De avslöjade inte ens namnen under tortyr.
Tidigt på morgonen den 21 juli höll Hitler ett radiotal till folket.
Förutom mindre sår och blåmärken-
- är jag helt och hållet oskadd.
Jag ser detta som en bekräftelse på mitt uppdrag från Försynen-
- och jag ska fortsätta att sträva mot mitt livsmål.
Jag erkänner högtidigt, inför hela nationen-
- att från den stund då jag insåg att krig var oundvikligt-
- och inte kunde förhalas-
- har mitt liv endast bestått av bekymmer och arbete.
Under oräkneliga dagar och sömnlösa nätter-
- har jag endast levt för mitt folk.
Hitler besökte officerarna som skadats i explosionen.
Propagandafilmerna uttryckte glädje över att Führern överlevt-
- och hat till dem som försökt döda honom.
Hitlerjugend-aktivist 1938-1945
Jag höll på att sätta upp en lapp om ett Hitlerjugend-möte-
- när jag fick höra om attentatet mot Hitler.
Jag blev ursinnig.
Jag var ursinnig över att något sådant kunde ske.
Det var en fasansfull upplevelse för mig.
Det rådde allmän lättnad över att attentatet hade misslyckats.
Jag tror att Hitler fick mycket sympati tack vare det.
Rötterna till Hitlers popularitet, som närts av Goebbels i 11 år-
- gick djupt.
Dessa brev från fronten avslöjar vad många soldater tyckte om attentatet.
Trots att sådana brev censurerades behövde inte soldater nämna-
- Stauffenberg och komplotten om de inte ville.
"Detta brott väcker avsky hos oss."
"Officerskårens heder har angripits genom Stauffenberg."
"Mordförsöket på Führern är ett särskilt dystert kapitel i vår historia."
Hitler gav order om att krigsmakten skulle dras längre in i nazistfållan.
Vi är nu politiska soldater.
Vår politiska uppgift är följande:
Att säkra vårt levnadsutrymme.
Att försvara vårt tyska fädernesland.
Att försvara våra nationalsocialistiska åsikter.
Vi ska uppfylla detta politiska uppdrag-
- till varje pris, och vi ska segra till slut!
Ett oövervinnligt herrefolk.
Det var hur jag såg tyskarna som ung.
Det är svårt att tänka tillbaka på den tiden-
- men vi såg på världen med ohämmad stolthet.
Vi var något.
Så var fallet när det gällde militären-
- kulturen och ekonomin.
Allting fungerade och blomstrade.
Vi blev serverade en perfekt värld.
Propagandafilmerna från denna perfekta nazistvärld-
- som visar herrefolkets unga i arbete, dolde en annan sanning.
Till skillnad från Italien hade Tyskland blivit en rasistisk stat.
Nästan alla tyskar tjänade på den rasismen.
Ekonomin vilade inte så mycket på Hitlerjugend-pojkarnas arbete-
- som på de så kallade underlägsna rasernas tvångsarbete-
- i de erövrade områdena.
Det var hemskt att ta en ung pojke, ett barn, från familjen-
- och sätta honom i tvångsarbete där han blev slagen.
Han väckte mig fem på morgonen.
Jag började arbeta i ladan, i stallet-
- där jag ryktade de två hästarna.
De hade sex kor och grisar.
Efter att jag gjort allt det skulle jag arbeta på åkern.
Det var vår och jag skulle förbereda allt.
Jag har aldrig gråtit så mycket som då.
Det var de sista månaderna av min barndom.
I augusti 1944 fanns det fler än 7,5 miljoner tvångsarbetare-
- i det nya Tyskland.
1, 7 miljoner av dem var polacker.
De var ju polacker och vi var de stora tyskarna.
Det var vad vi fick lära oss i skolan.
Det var även vad man sa i Hitlerjugend-
- och vi levde helt efter det.
Genom min far fick jag möjlighet-
- att komma i kontakt med polska tvångsarbetare.
Jag tror att jag betedde mig lika rått som han gjorde.
Jag var ju någon, och de var det besegrade polska folket-
- som nu var tvungna att arbeta här.
Det är ett särskilt sorts slaveri.
Men på den tiden gav det dig inga samvetskval?
Nej.
Halvmiljonen slavarbetare från koncentrationslägren, mest judar-
- led ännu mer än de polska tvångsarbetarna.
Minst 35 000 av dem jobbade på kemikaliefabriken IG Farben.
Namnet på lägret där arbetarna bodde har blivit ökänt - Auschwitz.
Det fanns två sorters läger i Auschwitz:
Koncentrationsläger för slavarbetarna-
- och förintelseläger med gaskammare.
Alla nya skickades till endera lägret.
När vi kom till Auschwitz så delade de på oss.
Jag minns processen.
"Vilket är ditt yrke?" "Jag är mekaniker."
"Till höger. Vad är du?" "Jag är läkare."
"Du måste lära dig att arbeta!" Han slog honom.
Kvinnor och män med barn åt vänster-
- och de andra åt höger.
Naiv som jag var trodde jag att de skulle till ett familjeläger.
Det var till gaskammaren.
Klockan två på morgonen hämtades vi av en lastbil.
Vi kom till lägret.
IG Farben-lägret. Och folket där sa:
"Detta är ett koncentrationsläger."
"Det enda sättet att ta sig härifrån är genom skorstenen."
Att hamna i arbetslägret innebar oftast bara att döden sköts upp.
En nazistläkare uppskattade att medellivslängden för slavarbetarna-
- var tre månader.
Vi gick till jobbet på led med fem personer i varje.
Jag försökte alltid hålla mig i mitten-
- så att jag inte skulle bli slagen av SS, och det hjälpte.
Jag är inte en person som försöker göra något - sabotage eller liknande.
Jag ville hålla mig vid liv.
Jag ville överleva och se Tyskland krossas-
- och nazismen krossas.
Majoriteten av tyskarna kanske inte kände till det verkliga Auschwitz-
- men alla tyskar visste att landet hade blivit en rasiststat.
Nazisterna sa konsekvent att alla sanna tyskar var överlägsna väsen-
- vilket den här propagandafilmen från 1944 skulle visa.
Det gjorde det svårare att acceptera att de höll på att förlora kriget.
Nazisterna kanske trodde att problemen berodde på-
- att de inte hade tillräckligt många övermänniskor i armén.
Därför rekryterade man rasmässigt godkända utlänningar till Waffen-SS.
Europas front mot världsbolsjevismen växer ständigt.
I alla europeiska länder skriver fler och fler upp sig-
- som här i Belgien till det flamländska regementet.
400 000 utlänningar gick med i Waffen-SS.
Många motiverades av en enda sak.
Det var kriget mot Ryssland, mot kommunismen och bolsjevismen.
Det var drivkraften för alla som gav sig in i kampen i Europa.
Frivillig i belgiska Waffen-SS 1943-1945
Det finns motbjudande saker. En motbjudande ideologi-
- som manipulerar individen, precis som kommunismen.
Man stred för att erövra.
För att erövra mark som man hade förlorat-
- eller för att vinna mark från fienden.
Man stred med vapen, gömde sig bakom träd och hamnade i närstrid.
Jacques Leroy blev svårt sårad och förlorade ett öga och en arm.
Några veckor senare tiggde han om att få återvända till sitt regemente.
SS gick med på det, och han fortsatte strida.
Vad motiverade dig att gå tillbaka-
- efter att du förlorat din arm och ett öga?
Att jag inte ville bli en medelmåtta.
Jag ville stanna hos mina vänner-
- och inte förlora kontakten med dem.
Jag kände mig frisk. Mina sår hade ju läkt.
Visst hade jag förlorat en arm och ett öga-
- men man tänker inte på sånt när man är ung.
Man påverkas inte på samma sätt som en äldre person kanske gör.
Men mest för att inte bli en medelmåtta.
Man måste ha ett mål, vare sig det är bra eller dåligt.
Dåligt för andra, men bra för en själv.
Men det var inte bara vid fronten som tyskarna förlorade kriget.
Under krigets sista skede tilltog de allierades bombning av Tyskland.
Under de sista 15 månaderna dog 350 000 tyskar i bombräderna.
Det var tre gånger fler än under de tidigare tre krigsåren tillsammans.
Tyskarna kallade de brittiska bombplanen för-
- "Churchills mördargrabbar".
Tysk stridspilot 1935-1945
Om man var tvungen att hoppa ut ur ett bombplan-
- var det inte kul att landa på marken.
Då kunde vad som helst hända.
Tyskarna hatade bombningen, men den knäckte inte deras kampvilja.
Wolf Falck trodde inte att de allierade skulle sluta bomba-
- förrän Tyskland hade krossats som industrimakt.
Målet var att ödelägga Tyskland så att vi inte skulle ha något att förlora.
Men vi kämpade vidare för att försvara vårt folk och vårt land.
Och det fanns starkare skäl att fortsätta strida.
Fruktan för Sovjetstyrkorna som avancerade.
Bägge sidor hade begått grymheter i detta utrotningskrig-
- men nu tvingade "under- människorna" tyskarna till reträtt.
Tysk armésoldat 1938-1945
Jag var skytt i en stridsvagn på den tiden, och det var verkligen reträtt.
Det hade vi aldrig övat på. Wehrmacht övade bara på anfall.
En reträtt kan lätt förvandlas till en flykt.
Österut fortsätter våra ledare att använda en flexibel taktik.
Genom att ge upp lite mark-
- förhindrar vi att fienden gör ett djupare genombrott.
Längs de nya försvarslinjerna har de outtröttliga tyska soldaterna-
- återigen visat sin lojalitet till Führern.
Det var inte bara propagandafilmerna som försökte se Ijust på reträtten-
- utan även ledningsofficerarna som fanns i varje förband.
Män som Walter Fernau.
Det var mitt jobb att tala med små militärenheter-
- och se till att de kämpade hela vägen.
Politisk ledningsofficer 1945
Först sjöng vi sjömanssånger, och stämningen var hög.
Sedan sa jag: "Vi är inte bara här för att sjunga."
"Jag måste prata med er om den situation vi befinner oss i."
Sedan sa jag:
"Om vi ser på den militära situation vi nu befinner oss i-"
"-så vet vi att engelsmännen är nära våra gränser."
"Vi vet att ryssarna marscherar mot Berlin."
"Och vi vet att söderut har amerikanerna passerat Rom."
"Dessutom flyger mängder av plan över vårt land dag och natt-"
"-och släpper bomber över våra städer."
"Här och nu så vet vi inte-"
"-om våra anhöriga har fallit offer för detta-"
"-eller om våra hus står kvar."
"För att kommentera situationen-"
"-kan jag bara använda vanligt soldatspråk - det är bara skit!"
Sedan kom ett "men".
"Men precis som vi bedömer den militära situationen-"
"-måste Führern även se den, i egenskap av vår överbefälhavare."
"Han kanske vet att det är ännu värre än vi tror-"
"-men kanske vet han att det är bättre."
"Han kan bara kräva att vi fortsätter att göra vår plikt-"
"-medan han ser ett sätt att få ett gott slut på kriget."
Precis som Fernau uppmuntrade sina landsmän att fortsätta strida-
- gjorde även propagandaministern Joseph Goebbels det.
I november 1944 talade han till Volkssturm -hemvärnet.
Berlins Volkssturm-män...
Som Volkssturm-män har ni just svurit eden-
- till Führern, till vårt rikes frihet och till vårt folks framtid.
För att bevisa för ert folk och för hela världen-
- att längs frontlinjen och på hemmaplan-
- har Tyskland miljontals män till sitt förfogande.
De är fast beslutna att kämpa-
- och de har en orubblig vilja.
De överlämnar sig aldrig vid åsynen av fienden-
- och kapitulerar aldrig.
I Volkssturm fanns sex miljoner man-
- framför allt de som ansetts för gamla eller för unga för militärtjänst.
De fick veta att de var den sista bastionen mot bolsjevikhorderna.
Majoriteten av italienarna hade bara stridit mot britter och amerikaner.
Enligt nazipropagandan var ryssarna en helt annan fiende.
Detta underströks av Hitler i hans sista radiotal till nationen-
- den 30 januari, 1945.
Hur djup krisen än må vara just nu-
- ska vi genom vår oföränderlighet, vår offervilja-
- och våra talanger, övervinna denna kris.
Vi ska uthärda. Det är inte Centralasien som ska vinna-
- utan Europa, med denna nation i spetsen, vilken i 1500 år-
- har försvarat och ska fortsätta försvara Europa mot länderna i öst:
Det stortyska riket - vår tyska nation.
Det var inte bara rädsla för ryssarna som fick tyskarna att kämpa vidare.
Det var även rädsla för andra tyskar.
Under krigets sista månader ökade terrorn mot civila markant.
I staden Zellingen, vid floden Main, blev en bonde varse vad som hände-
- om man vågade kritisera nazisterna.
Den 25 mars, 1945, paraderade det lokala Volkssturm utanför kyrkan.
De jublade över att fortsätta kämpa in i det sista.
De var uppställda i flera rader.
Det var åtminstone i två eller tre rader.
Skolflicka, Zellingen 1945
"Givakt!", skrek de. Som barn sprang man ju omkring och tittade.
De jagade bort oss, och jag gick in på gårdsplanen.
Där hörde jag männen ropa, "vi ska hålla fronten!"
Då ropade flera män, "jaså?"
En av männen som hade flinat bodde i utkanten av paradområdet.
Han hette Karl Weiglein, och var en bonde med hetsigt humör.
Zellingen skildes från systerstaden Retzbach av floden Main-
- så Weiglein blev inte glad när nazisterna två dagar senare-
- sprängde bron över floden så att de allierade inte kunde använda den.
Weiglein anmärkte att de som hade sprängt bron borde hängas.
Dessvärre hörde en av dem det, och Weiglein greps.
En krigsrätt sammankallades, och Walter Fernau fick order om-
- att agera åklagare.
Han sa: "Du kan ta över åtalet nu. Det är ett enkelt fall."
"Jag går och förbereder exekutionsplutonen."
Krigsrätten hölls i ett hus nära paradområdet.
Falska anklagelser om sabotage lades till åtalet mot Weiglein-
- och medan Walter Fernaus chef förberedde avrättningen-
- framlade han sin slutplädering.
Sedan sa jag till rätten: "Med dessa anklagelser som grund-"
"-uppmanar jag rätten att döma Weiglein till döden."
Ni kanske tycker att jag är ett brutalt svin-
- men då tyckte jag faktiskt inte att det var ett för hårt straff.
Domaren hade bestämt att det skulle bli snabb krigsrätt-
- och då kunde inte jag kräva tre eller sex månader i fängelse.
Det hade varit som att säga till alla de andra soldaterna:
"Begå brott ni, så blir ni inlåsta i sex månader."
"När ni blir frigivna är kriget över, de andra är döda och du är i livet."
Karl Weiglein fördes till ett träd i närheten.
Där fick han en snara runt halsen, medan hans fru såg på från huset.
En granne hörde vad som hände sen.
Kvinnan i grannhuset, och det var hans fru-
- ropade genom fönstret: "Vad har han gjort er?"
Hon blev tillsagd att vara tyst och stänga fönstret.
Karl Weiglein var ett av tusentals offer för dessa flygande krigsrätter.
För sin inblandning i Weigleins död fick Fernau avtjäna sex år i fängelse.
Det går inte att beskriva hur hemskt det måste vara att se sin make-
- som man varit gift med i 40 år eller mer-
- bli hängd precis utanför huset av några galningar.
- Och du var en av de galningarna? - Ja, det kan man säga.
Berlins ruiner blev Hitlers sista tillflyktsort medan Sovjetarmén-
- avancerade västerut.
Inte ens Goebbels propaganda kunde nu dölja verkligheten.
Führern hade blivit en skugga av sitt forna jag.
Hitler var då en sjuk man-
- med svår förlamning i högerarmen-
- släpande gång och han såg dåligt.
Generalstabsofficer Hitlers högkvarter 1945
Allt fick skrivas med stora bokstäver.
Men han hade inte förlorat något-
- av sin demoniska utstrålning.
Han var en man som var mentalt sjuk, och det till den grad-
- att han överdrivet identifierade sig med det tyska folket.
Han levde verkligen ut det.
Han var övertygad om - och det hörde jag honom säga-
- att när det var över för honom och nationalsocialismen-
- kunde det tyska folket inte överleva.
Dess öde var att bli till intet. Det var mentalt sjukt.
Men även den sista desperata tiden, förblev Hitler Tysklands ledare.
Italienarna vände sig till kungen när de tröttnat på Mussolini-
- men i Tyskland hade Hitler all makt.
Han var både Tysklands stadschef och rikskansler.
Priset tyskarna fick betala för att ha Hitler som ledare blev allt större-
- för varje dag som kriget fortsatte.
Hitler hade sagt åt sina generaler att glömma medlidande och vara brutala.
Sovjettrupperna visade att de hade lärt sig den läxan av nazisterna.
På den sista dagen i Hitlers liv, den 30 april 1945-
- gick Sovjettrupper in i och förstörde den östtyska staden Demmin.
Man fick nu skörda konsekvenserna av lidandet armén hade sått i öst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hon såg vad ryssarna gjorde med kvinnorna, bl. a. hennes egen mor.
Kvinnorna var förklädda, men man ser om nån har kvinnlig figur.
De hittade min mor om och om igen, och behandlade henne fruktansvärt.
Det går inte att föreställa sig hur det var för henne-
- att bli våldtagen tio eller tjugo gånger om dagen.
Då är man knappt människa längre.
Min mor blev en helt annan person under resten av livet.
Hellre än uthärda, begick drygt 900 personer i Demmin självmord.
Hundratals dränkte sig i floderna runt staden.
Kvinnor som höll sina barn i handen sprang mot vattnet.
Även hela familj, inklusive gamla personer, gjorde det.
Många band ihop sig.
Jag förstod inte vad de gjorde.
Det fanns också de som sprang fram och tillbaka längs floden-
- och barn som förlorat sina familjer.
Och så den hemska synen av dem som hade dränkt sig kvällen innan.
Dessa uppsvällda, rödblåa kroppar.
Mor tog tag i oss och ville springa ut i vattnet med oss.
Vi skrek båda två, och min mormor lyckades stoppa oss-
- precis innan vi kom fram till floden.
Det var Hitler och nazisterna som orsakat detta lidande i Tyskland.
Nu skulle även Führern ta sitt liv-
- men först när Sovjettrupperna bara var några meter ifrån honom.
Han sköt sig själv vid halv fyra på eftermiddagen, den 30 april 1945.
Nazismen hade krossats, men till ett fruktansvärt pris.
Det fanns många skäl till att tyskarna hade kämpat in i det sista.
Oförmåga att göra sig av med Hitler, och fruktan för Sovjetstyrkorna.
Ett folk de fått lära sig knappt var mänskligt.
Hitler hade lovat att efterlämna ett stort och starkt Tyskland.
Istället gav han världen ett helt annat arv.
Ny kunskap om vad människor är kapabla att göra.
Den tyskfödde filosofen Karl Jaspers, som själv förföljdes av nazisterna-
- skrev efter kriget:
"Det som skedde är en varning. Glömska är skuld."
"Det var möjligt för detta att ske-"
"-och det är möjligt för det att ske igen, när som helst."
Daniel Dahlberg FilmTextarna AB, 2008